Suomen Akatemian julkaisuja 1/2000

TUTKIMUS- JA KEHITTÄMISRAHOITUS
VALTION TALOUSARVIOSSA 
VUONNA 2000

Timo Kolu

SISÄLLYSLUETTELO

Tiivistelmä									2
Summary									4

1 	Johdanto									6

2 	Valtion tutkimus- ja kehittämistoiminnan menojen yleinen kehitys 
	vuodelle 2000 								 8
	2.1 Menojen yleinen kehitys						 8
	2.2 Suomi eurooppalaisen tutkimusrahoituksen kentässä 			10
	2.3 Tutkimus- ja kehittämistoiminnan rahoitus hallinnonaloittain      	12
	2.4 Tutkimusrahoitus tärkeimmissä organisaatioissa			14
	2.5 Tutkimus- ja kehittämistoiminnan muutokset rahoituksen 
		tavoitteiden mukaan							15

3 Sektoritutkimuslaitosten tutkimus- ja kehittämistoiminnan voimavarat 	17 
	3.1 Sektoritutkimuslaitosten tavoitteet ja rahoitusperiaatteet 		17
	3.2 Sektoritutkimuslaitosten budjettirahoitteiset menot 1999-2000	18 
	3.3. Tutkimuslaitosten kokonaistutkimusmenot ja EU-rahoitus		19

Liitetaulukot

Tutkimus- ja kehittämistoiminnan rahoitus valtion talousarviossa vuonna 2000

TIIVISTELMÄ

Suomen Akatemiassa tehdyssä selvityksessä tarkastellaan tutkimus- ja kehittämistoiminnan rahoitusta valtion tulo- ja menoarvioesityksessä vuodelle 2000. Talousarviovuoden rahoitusta verrataan vuoden 1999 tasoon eri hallinnonaloilla, organisaatioissa ja rahoituksen erilaisten yhteiskuntapoliittisten tavoitteiden mukaan. 

Tutkimus- ja kehittämistoiminnalle osoitetut budjettirahoitteiset kokonaismenot ovat 7,6 miljardia markkaa vuodelle 2000. Valtion tutkimusmenojen osuus valtion menoista ilman valtionvelan hoitokustannuksia on 4,6 prosenttia vuonna 2000. Nimellinen rahoitus ei kasva edellisestä vuodesta merkittävästi ja reaalisesti tutkimus- ja kehittämistoimintaan kohdennettu julkinen rahoitus jopa alenee. 

Yliopistojen ja tutkimuslaitosten perusrahoitus kasvaa hieman kun taas kilpaillun rahoituksen määrä säilyy entisen suuruisena. Teknologian kehittämiskeskus säilyttää roolinsa merkittävimpänä t&k-toiminnan julkisena rahoittajana yli 2,4 miljardin panoksellaan. Yliopistojen perusrahoitus kasvaa lähes 2 miljardiin markkaan, tutkimuslaitosten 1,3 miljardiin. Suomen Akatemian rahoitus  on runsaat 910 miljoonaa markkaa vuodelle 2000.

Selvitys on tehty Suomen Akatemian, valtion tutkimuslaitosten ja eri hallinnonalojen vastuuhenkilöiden verkostoyhteistyönä. Selvityksen on laatinut erikoistutkija Timo Kolu Suomen Akatemiassa.

	
Valtion tutkimus- ja kehittämisrahoitus				

Rahoitus
yhteensä
Mmk	
T&k-rahoituksen osuus valtion menoista %	
Nimellismuutos edellisestä
vuodesta %	
Reaalimuutos edellisestä vuodesta %	

Vuosi 2000	
7604	
4,6	
0,3	
-1,7	

	
Merkittävimmät hallinnonalat				

T&k-rahoitus
Mmk	
Osuus
tutkimus-rahoituksesta %	
Nimellismuutos
edellisestä
vuodesta %	
Reaalimuutos edellisestä vuodesta %	

Opetusministeriö	
2970	
39,1	
1,1	
-0,9	

Kauppa- ja teollisuusministeriö	
2916	
38,3	
-0,0	
-2,0	

Sosiaali- ja terveysministeriö	
686	
9,0	
0,9	
-1,1	

Maa- ja metsätalousministeriö	
448	
5,9	
0,2	
-1,8	

	
Tärkeimmät organisaatiot				

T&k-
rahoitus
Mmk	
Osuus
tutkimus-rahoituksesta %	
Nimellismuutos edellisestä vuodesta %	
Reaalimuutos edellisestä vuodesta %	

Yliopistot	
1960	
25,8	
2,0	
0,0	

Suomen Akatemia	
911	
12,0	
-1,5	
-3,4	

Teknologian kehittämiskeskus	
2444	
32,1	
-0,0	
-2,0	

Valtion tutkimuslaitokset	
1268	
16,7	
2,5	
0,4	

Yliopistolliset keskussairaalat	
353	
4,6	
-1,9	
-3,8	

Muut tutkimusrahoitus	
668	
8,8	
-3,9	
-5,8

Research and Development (R&D) Funding in the 2000 State Budget 
Proposal

SUMMARY

The report published by the Academy of Finland studies the R&D funding in the 2000 budget proposal in detail.  The 2000 funding is compared to the 1999 funding allocated to various administrative sectors and organisations. Various societal targets of funding have also been studied.  

The  R&D funds in the 2000 budget amount to  FIM 7.6 billion. The share of the  R&D funding of total government expenditure is 4.6 per cent in 2000, exclusive of the costs of national debt. Current R&D funding does not grow significantly and real funding even diminishes.

Basic funding to universities and state research institutes grows slightly. The level of funding allocated on a competitive basis does not change. With the funding share of more than FIM 2.4 billion, the National Technology Agency keeps its role as a major public funding agency of R&D. The basic funding of universities reaches the level of FIM 2 billion and of research institutes FIM 1.3 billion. The funding of the Academy of Finland exceeds FIM 910 million. 

The study has been done as network collaboration by the Academy of Finland, the State research institutes and various administrative sectors.  It is compiled by Senior Science Advisor Timo Kolu at the Academy of Finland.

	
Government R & D funds				

Total R&D funding

FIM million	
Share of R&D funds o f State expenditure
 %	
Nominal  change from 1998
 %	
Real  change 
from 1998
  %	

Year 2000	
       7604    	
4,6	
0,3	
-1,7	

	
Main ministries				

Funding
in 1999
FIM million	
Share of 
R&D funds
 %	
Nominal  change from 1998
 %	
Real  change
from 1998
 %	

Ministry of Education	
2970	
39,1	
1,1	
-0,9	

Ministry of Trade and Industry	
2916	
38,3	
0,0	
-2,0	

Ministry of Social Affairs and Health	
686	
9,0	
0,9	
-1,1	

Ministry of Agriculture and Forestry	
448	
5,9	
0,2	
-1,8	

	
Main funding organisations				

Funding
in 1999
FIM million	
Share of 
R&D funds
            %	
Nominal  change from 1998
  %	
Real  change
from 1998
  %	

Institutions of higher education	
1960	
25,8	
2,0	
0,0	

Academy of Finland	
911	
12,0	
-1,5	
-3,4	

Technology Development Centre	
2444	
32,1	
-0,0	
-2,0	

State research institutes	
1268	
16,7	
2,5	
0,4	

University hospitals	
353	
4,6	
-1,9	
-3,8	

Other R&D funding	
668	
8,8	
-3,9	
-5,8

 

1 JOHDANTO

Taustaa

Vuoden 2000 valtion talousarvion yleisperusteluissa todetaan hallituksen lisänneen tiede- ja teknologiarahoitustaan merkittävästi vuosien 1997-1999 lisärahoitusohjelmassa. Tavoitteeksi asetettu tutkimuksen 2,9% bruttokansantuoteosuus saavutettiin yksityisen sektorin suotuisan kehityksen tuella jo vuonna 1998. Suomi on näin noussut niiden maailman maiden joukkoon, jotka panostavat vahvimmin tutkimukseen ja tuotekehitykseen.

Rahoituksen kasvu parantaa merkittävästi kotimaisen tutkimustoiminnan edellytyksiä, vahvistaa teknologiarahoitusta ja laajentaa sen kohdealuetta sekä luo uusia kansainvälisen yhteistyön mahdollisuuksia sekä Euroopan unionin piirissä että sen ulkopuolella. Erityisesti rahoituksen lisäyksellä tehostetaan innovaatiojärjestelmän toimintaa talouden, yritystoiminnan ja työllisyyden hyväksi. Lisäpanostuksen käytön ja tuloksellisuuden kokonaisarviointia varten on asetettu erillinen asiantuntijaryhmä. Tutkimusrahoituksen lisääminen on toteutettu rinnan henkisen pääoman kehittämistoimien kanssa. Näitä ovat mm. tutkijakoulu- ja tutkijatohtorijärjestelmän kehittäminen sekä tietoteollisuuden koulutuksen lisätoimenpideohjelma.

Tutkimuksen lisärahoitusohjelma toteutettiin pääosin kasvattamalla Suomen Akatemian ja Teknologian kehittämiskeskuksen myöntämisvaltuuksia. On arvioitu, että myöntämisvaltuuksien käytöstä aiheutuva määrärahojen kasvu vuosille 2000-2002 olisi noin 1 mrd. markkaa. 

Tässä selvityksessä tarkastellaan valtion tutkimus- ja kehittämisrahoituksen muutosta eri hallinnonaloilla, organisaation sekä tutkimuksen yhteiskuntapoliittisen tavoitteen mukaan. Julkaisu on aiempia vuosia suppeampi, mikä johtuu siitä, ettei julkisen tutkimusrahoituksen rakenteissa näytä tapahtuvan vuoden 2000 aikana olennaisia muutoksia aikaisempiin vuosiin verrattuna. 

Arviot tutkimus- ja kehittämistoiminnan menoista perustuvat valtion talousarvioesityksiin ja rahoittajilta kysyttyihin tietoihin. 

Selvityksen kattavuus ja menojen tutkimusosuuden määritteleminen

Tutkimus- ja kehittämistoiminnan julkiseen rahoitukseen on sisällytetty valtion virastojen ja laitosten tutkimusmenot sekä valtionavut. Valtion liikelaitosten ja kuntien kehittämistyö ei ole laskelmissa mukana.

Vuoden 1999 tietoihin sisältyy talousarvion lisäksi  I ja II lisätalousarvio. Vuoden 2000 tiedot koskevat talousarviota. Rahoituksen reaalimuutosta laskettaessa inflaatiotarkistuksena on käytetty valtion taloutta kuvaavaa julkisten menojen hintaindeksiä. Kustannusten nousuksi on valtiovarainministeriön kansantalousosasto arvioinut vuodesta 1999 vuoteen 2000  2,0 %, jota on käytetty reaalisia menojen muutoksia laskettaessa indeksien pohjana.

Selvityksessä on käytetty OECD:n Frascati manuaalin mukaista  tutkimus- ja kehittämistoiminnan määritelmää, jota myös  Tilastokeskus käyttää. Sen mukaan tutkimus- ja kehittämistoiminnalla tarkoitetaan systemaattista toimintaa tiedon lisäämiseksi ja tiedon käyttämistä uusien sovellusten löytämiseksi. Toiminta sisältää perustutkimuksen, soveltavan tutkimuksen sekä kehittämistyön. Tutkimus- ja kehittämistoiminnan menoiksi lasketaan se osuus menoista, jolla rahoitetaan em. määritelmän mukaista toimintaa. 

Vertailtavuus edellisiin vuosiin

Laskentatavan muutokset

Laskentatavassa on tapahtunut seuraavia huomioitavia muutoksi vuoteen 1999 verrattuna. Eläinlääkintä ja elintarvikelaitoksen tutkimusosuutta on tehdyn arvioinnin jälkeen alennettu vuodelle 1999 -3,6 miljoonaa markkaa. Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitos on arvioinut tutkimusmenojen osuuden uudelleen vuosille 1999 ja 2000, alenema vuodelle 1999 on –10,2 milj. markkaa. Siementutkimuksen momentti on siirretty Metsäntutkimuslaitoksen käyttöön, joka korottaa Metlan tutkimusmenoja 12 milj. markkaa vuonna 2000. Tekesiin kohdistuvan momenttisiirron vuoksi vertailukelpoisuuden säilyttämiseksi Tekesin rahoitukseen on edelleen laskettu 100 milj. arvioitua EU-hankkeiden suomalaista rahoitusosuutta (mom. 32.30.62). 

Laskentaperusteet ja luokitukset

Laskentaperusteet on kuvattu tarkemmin aiemmissa budjettianalyysien julkaisuissa, eikä niissä ole tapahtunut muutoksia lukuunottamatta edellä kuvattuja tarkistuksia.

Menojen reaalimuutosten laskennassa on indeksit päivitetty Tilastokeskuksen uuden julkisten menojen hintaindeksin 1995=100 mukaisiksi. Valtion kokonaismenot ja menot ilman valtion velkaa on deflatoitu kokonaismenojen indeksillä. Tutkimusmenojen deflaattorina on käytetty kulutusmenojen hintaindeksiä.

Tavoiteluokan määräytyminen

Tutkimusrahoituksen luokitus tutkimuksen yhteiskuntapoliittisen tavoitteen mukaan perustuu OECD:n nk. Frascati Manuaalin suositukseen. Tutkimusrahoituksen jakaminen erilaisiin tavoitteisiin riippuu luokittelijan näkökulmasta, joka tässä selvityksessä on rahoittajan. Esimerkiksi, kun maa- ja metsätalousministeriö rahoittaa tutkimusprojektia, jossa kehitetään pajusta valmistettavaa uutta polttoainetta, tarkoituksena on monipuolistaa maatalouden rakennetta. Rahoittajan näkökulmasta katsottuna tutkimusprojekti koskee "maa- ja metsätaloutta", suorittajan näkökulmasta kyseessä on "energian tuotanto". 

Tiedon keruumenetelmää muutettiin vuonna 1997. Tiedot kootaan pääsääntöisesti Eurostatin suositukseen perustuvalla lomakekyselyllä laitoksilta ja virastoilta.

Muita huomautuksia	

Vuoden 2000 talousarviossa on osoitettu varoja myös Euroopan unionin tutkimusohjelmien kansallisia rahoitusosuuksia varten. Euroopan unionin tutkimushankkeiden rahoitus on mukana Teknologian kehittämiskeskuksen ja Akatemian määrärahoissa, mutta muiden osalta EU-rahoitusta ei ole sisällytetty tutkimusmenoihin luotettavien tietojen puuttumisen vuoksi. Sisäministeriön arvio rakennerahastojen ja yhteisöaloitteiden edistämiseen tarkoitettujen  t&k-menojen määrästä on noin 110 miljoonaa markkaa vuodelle 2000.

Tutkimuslaitosten arvioita EU:lta saamastaan rahoituksesta käsitellään niitä koskevassa osassa. 

2 VALTION TUTKIMUS- JA KEHITTÄMISTOIMINNAN MENOJEN YLEINEN KEHITYS VUODELLE 2000     

2.1 Menojen yleinen kehitys

Tulo- ja menoarvioiden mukainen kehitys vuosina 1999-2000

Vuoden 2000 tulo- ja menoarvion t&k-menojen loppusumma säilyy edellisen vuoden tasolla noin 7,6 miljardissa markassa. Vuodesta 1999 tutkimus- ja kehittämismenot kasvavat  20 miljoonaa markkaa. Nimellinen kasvu edellisestä vuodesta on 0,3 prosenttia. Inflaatiokehityksen huomioonottava reaalinen kasvu on negatiivinen -1,7 prosenttia. Millään sektorilla ei tapahdu merkittävää kasvua edelliseen vuoteen verrattuna. Tutkimus- ja kehittämistoiminnan menojen osuus on 4,6  prosenttia valtion kokonaismenoista ilman valtion velan hoitokustannuksia.

Tutkimus- ja kehittämistoiminnan rahoitus vuosituhannen vaihteen 
Suomessa

Vuosikymmenen muutos valtion menoissa ilmenee  taulukosta 2. Valtion budjetit ovat toistuvasti merkinneet reaalisten menojen laskua. Menojen rakenne on sikäli muuttunut, että valtion menoista on jouduttu rahoittamaan kasvava määrä lainarahalla, jonka hoitokulut ovat varsin merkittävät. Tutkimus on nämä reunaehdot huomioon ottaen selviytynyt  kohtuullisen hyvin. Vuosikymmenen ja taloudellisen laman alkuvuosina t&k-menot tosin kasvoivat muita menoja vähemmän mutta ne kuitenkin kasvoivat. Vaikka tutkimus- ja kehittämistoiminnankin rahoitus on joinakin vuosina reaalisesti laskenut, tutkimusmenojen lasku on ollut muiden menojen supistuksia vähäisempää. Vuosi 1997 merkitsee t&k-menojen osalta käännekohtaa koska menot kääntyvät voimakkaaseen reaaliseen kasvuun tutkimuksen lisärahoitusohjelman myötä.

Merkitseekö vuosi 2000 tutkimusmenojen hyvän kasvukehityksen taittumista? Julkiset tutkimusmenot ja niiden suhteellinen osuus valtion kokonaismenoista eivät enää kasva ja tutkimusmenojen kasvu on jopa hitaampaa kuin menojen yleinen kasvu ilman valtionvelan kuluja. Valtion tiede- ja teknologianeuvoston uusimman katsauksen perusteella vuoden 2000 stagnaatio tuskin tulee jäämään pysyväksi. Suunnitelmissa on jatkaa julkisen tutkimus- ja kehittämisrahoituksen kasvattamista vuosina 2001-2004. 

2.2 Suomi eurooppalaisen tutkimusrahoituksen kentässä

Tutkimusrahoituksen lisäysohjelmalla on tavoiteltu pääsyä tutkimuksen ja teknologian kansainväliseen kärkeen. Kuten nähdään Suomen tilanne on ollut kohtuullinen jo 1990-luvun alussa. Vertailtavista maista Suomi sijoittui bruttokansantuoteosuudella mitaten seitsemänneksi. Suurempi julkinen rahoitusosuus oli Ranskassa, Ruotsissa, Saksassa, Hollannissa, Iso-Britanniassa ja Norjassa. Suomen edellä olivat kaikki suuret eurooppalaiset teollisuusmaat Italiaa lukuunottamatta.

Vuosikymmen alku on ollut useissa kärkimaissa pikemmin stagnaation tai negatiivisen kasvun aikaa kuin positiivista kehitystä. Kaikissa johtavissa teollisuusmaissa, Saksassa, Ranskassa ja Iso-Britanniassa julkinen rahoitusosuus on ollut laskusuunnassa. Myös muissa tutkimusrahoituksen kärkimaissa suunta on ollut pikemmin laskeva kuin kasvava. Ainoastaan Ruotsi on säilyttänyt vuosikymmenen alun tasonsa. Mitään tasaisesti kasvavaa trendiä ei Suomestakaan voi löytää, tutkimusrahoituksen osuudet ovat vaihdelleet vuosittain ja vuosikymmenen alkuvuosien jälkeen osuudet ovat olleet laskusuunnassa. 

Kansainvälisessä vertailussa Suomi nostaa asemiaan 90-luvun aikana tutkimuspanostuksella mitaten. Viimeisimmät käytettävissä olevat kattavat vertailutiedot ovat vuodelta 1996. Tällöin korkeammat tutkimuksen julkiset rahoitusosuudet olivat ainoastaan Ruotsissa ja Ranskassa. Vuonna 1997 Suomi oli jo noussut julkisten tutkimus- ja kehittämisinvestointien kärkimaaksi Euroopan unionissa. Julkiset tutkimusinvestoinnit olivat 1,16 prosenttia bruttokansantuotteesta, joka ohittaa Ranskan alenemassa olevan julkisten tutkimusinvestointien osuuden. Ruotsin tilannetta ei ole mahdollista verrata tietojen puuttumisen vuoksi. Vuonna 1998 Suomenkin julkisten t&k-investointien bkt-osuus kääntyy laskusuuntaan, mikä johtuu bruttokansantuotteen  nopeasta kasvusta. Suhteellista asemaansa kansainvälisessä vertailussa Suomi ei kuitenkaan menetä. 

Merkille pantavaa on ehkä myös se, etteivät Pohjoismaat muodosta yhtenäistä ryhmää t&k-panostustensa tasossa.  1990-luvun kehitys on merkinnyt kahden toisistaan poikkeavan tyypin muodostumista. Suomi on tavoittanut Ruotsin korkeassa julkisessa tutkimuspanostuksessaan ja noussut samalla tutkimus- ja kehittämistoimintaan eniten panostavien maiden joukkoon maailmassa. Tanska on säilyttänyt vuosikymmenen alun kohtuullisen korkean tasonsa ja Norjan on pudottanut panostuksensa Tanskan tasolle, joka tosin edelleen on kansainvälisesti katsoen korkea.

2.3  Tutkimus- ja kehittämistoiminnan rahoitus hallinnonaloittain 

Kuviosta 1 nähdään tutkimusrahoituksen jakautuminen merkittävimmille hallinnonaloille. Tutkimusrahoituksen pääosa on keskittynyt kahden ministeriön toimipiiriin, opetusministeriön ja kauppa- ja teollisuusministeriön hallinnonaloille, joiden osuus kaikesta t&k-rahoituksesta on yli kolme neljäsosaa. Neljä suurinta ministeriötä, joihin edellä mainittujen lisäksi kuuluvat sosiaali- ja terveysministeriö sekä maa- ja metsätalousministeriö, hallinnoivat yli 90 prosenttia koko tutkimusrahoituksesta.

Rahoituksessa ei tapahdu  merkittävää kasvua  millään hallinnonalalla työministeriötä lukuunottamatta. Työministeriön kasvu johtuu työelämän kehittämisohjelman vahvistamisesta. Sisäministeriön tutkimusrahoituksen suhteellisen osuuden lasku koskee maakunnan kehittämisrahan tutkimusosuutta, joka on arvioitu edellistä vuotta matalammaksi. Merkittävin absoluuttinen kasvu koskee opetusministeriön hallinnonalaa. Yliopistot ovat kasvattaneet budjetin perusrahoitustaan noin 38 miljoonaa markkaa. 

Vuosikymmenen aikana eri hallinnonaloilla tapahtuneet muutokset nähdään liitetaulukoista 1a-1c. Vuosikymmenen alkuvuosina tutkimusrahoituksen keskimääräinen vuotuinen reaalikasvu (1991-1996) oli 1,7 prosenttia. Jälkipuoliskolla kasvu nopeutui selvästi (1996-2000) mikä johtui pääosin tutkimusrahoituksen lisäysohjelmasta. Reaalinen vuosikasvu on ollut 5,7 prosenttia vuodessa. Nopeinta hallinnonalakohtaista kasvua vuosikymmenen jälkipuolella esiintyy työministeriön ja sosiaali- ja terveysministeriön hallinnonaloilla. Nämä muutokset aiheutuvat toisaalta kansallisesta työelämän kehittämisohjelmasta toisaalta yliopistollisten keskussairaaloiden t&k-toimintaan budjetoiduista määrärahoista.

2.4 Tutkimusrahoitus tärkeimmissä organisaatioissa

Seuraavassa käydään läpi tärkeimmät julkista tutkimus- ja kehittämisrahaa saavat ja jakavat organisaatiot. Käytetty jaottelu sisältää eri tyyppisiä organisaatioita, joista Tekes ja Suomen Akatemia ovat puhtaita rahoitusorganisaatioita kun taas yliopistot ja korkeakoulut, valtion tutkimuslaitokset ja yliopistolliset keskussairaalat puolestaan toimivat sekä rahoituksen jakajina tai kohdentajina että suorittajina. Muu tutkimusrahoitus on hallinnon erilaisille tutkimusorganisaatioille ja järjestöille jakamaa rahoitusta.

Kuviosta 2 nähdään, että Teknologian kehittämiskeskus ja yliopistot hallinnoivat jo selvästi yli puolta julkisesta tutkimusrahoituksesta. Niiden yhteinen osuus koko rahoituskakusta on 58%. Valtion tutkimuslaitosten osuus on 17%. Niiden osuus on säilynyt ennallaan. Suomen Akatemian osuus on 12 prosenttia. Yliopistollisten keskussairaaloiden suhteellinen osuus on säilynyt jokseenkin ennallaan. Muun hallinnon jakaman rahoituksen  osuus on edelleen pienentynyt.

On varsin tavallista laskea Suomen Akatemian ja Teknologian kehittämiskeskuksen rahoitus ns. kilpailluksi tutkimusrahoitukseksi. Kilpailu rahoituksesta merkitsee sitä, että asiantuntijat arvioivat tutkimushankkeet ja arvioiden perusteella parhaat hankkeet rahoitetaan. Yliopistojen ja tutkimuslaitosten sisäinen kilpailu voimavaroista on pääsääntöisesti toisen tyyppistä mutta voidaan hyvin sanoa, että myös tutkimuksen suorittajien keskuudessa kilpailu rahoituksesta on lisääntynyt. Yliopistollisten keskussairaaloiden erityisvaltionavut perustuvat vuosittain määriteltyihin julkaisupisteisiin. Hallinnon rahoittamassa tutkimuksessa, joka näkyy muun rahoituksen luokassa, merkittävä osa klusteriohjelmien rahoituksesta jaetaan jonkinlaisen kilpailun perusteella.

Organisaatioiden rahoitus ei muutu merkittävästi vuodesta 1999. Huomata kannattaa kuitenkin se, että hienoista positiivista kasvua tapahtuu niin yliopistojen kuin tutkimuslaitostenkin budjetin perusrahoituksessa. Voimakkaimmin alenee ”muun rahoituksen” osuus.

Vuosikymmenen alkupuolella rahoitus lisääntyi muissa organisaatioissa valtion tutkimuslaitoksia lukuunottamatta (ks. liitetaulukot 3a-3c). Nopeinta kasvu oli Teknologian kehittämiskeskuksella. Suomen Akatemian rahoitus kasvoi reaalisesti varsin hitaasti. Vuotuinen keskikasvu oli 0,7 prosenttia. Vuosikymmenen jälkipuoliskolla Akatemian rahoitusosuuden kasvu sen sijaan on ollut kaikkein nopeinta. Myös Teknologian kehittämiskeskuksen rahoitus on jatkanut voimakasta kasvuaan ja tutkimuslaitosten rahoitus laskuaan, tosin aikaisempaa lievempänä. Painotus kilpailun kautta jaettavan rahan suhteellisen osuuden kasvattamiseen näkyy selkeästi vuosikymmenen jälkipuolella. 

2.5 Tutkimus- ja kehittämistoiminnan muutokset rahoituksen tavoitteiden mukaan

Vuoden 1999-2000 määrärahojen muutoksiin vaikuttavista tekijöistä kannattaa huomioida seuraavat näkökohdat. Eräillä toimijoilla on ollut budjetin laadintavaiheessa selviä vaikeuksia määrittää teollisuuden edistämisen ja energiatutkimuksen suhdetta. Energiatutkimuksen osuuden kasvua ja teollisuuden edistämisen alenemista pitkästä trendistä vuonna 1999 voi epäillä tilastoharhaksi. Tämä heijastuu näiden tavoitteiden mukaisen rahoituksen kehitykseen vuosina 1999-2000.  Suhteet voivat muuttua kun lopulliset tiedot vuoden 1999 osalta saadaan kevään aikana. 

Yleiseen tieteen edistämiseen kohdistettavat varat näyttävät kasvavan mikä johtuu korkeakoulujen rahoituksen hienoisesta kasvusta. Työelämän kehittämisohjelman jatkaminen vahvistuneena kasvattaa työelämän ja työolosuhteiden tutkimuksen menoja. Maa-, metsä ja kalatalouden lievästi aleneva trendi näyttää jatkuvan vuonna 2000. Vastaavasti hienoista kasvua voidaan havaita ympäristönsuojeluun kohdistuvassa tutkimus- ja kehittämistoiminnassa. 

1900-luvun lopun painotukset näkyvät myös rahoituksen tavoitteiden mukaisen jakauman kehityksessä. Teollisuuden ja teknologian kehittämiseen tähtäävät panokset ovat kasvaneet koko 1990-luvun ajan (liitetaulukot 2a-2c). Panostukset terveydenhuollon ja energian tutkimukseen ovat kasvaneet vuosikymmen lopulla suhteellisesti nopeimmin. Yleisen tieteen edistämisen kasvu on tavoittanut teollisuuden kehittämisen kasvun vuosikymmenen lopulla. 

3 SEKTORITUTKIMUSLAITOSTEN TUTKIMUS- JA KEHITTÄMISTOIMINNAN VOIMAVARAT

3.1 Sektoritutkimuslaitosten tavoitteet ja rahoitusperiaatteet

Julkisen sektorin tutkimuslaitosten tehtävänä on kohdealueensa tutkimuksen ohella yhteiskunnallisen kehittämistyön tukeminen yhteiskuntapolitiikan eri lohkoilla. Eri hallinnonaloilla toimivat tutkimuslaitokset ovat myös osa yleistä hallintoa. Nykyisen, lisääntyvässä määriin tieteelliseen tietoon ja informaatioon perustuvan yhteiskunnan kehittämisessä sektoritutkimuslaitoksilla on merkittävä rooli. Euroopan unioniin liittymisen myötä sektoritutkimuslaitosten tehtävät ovat laajentuneet. Niiden tuottaman tiedon avulla on voitava vastata niin kansallisiin kuin eurooppalaisiinkin ongelmiin. Tehtävänä on myös tukea kannanottojen valmistelua EU-yhteistyön eri alueilla. Yhteiskunnallisten ongelmien globalisoituminen merkitsee uutta haastetta sektoritutkimuslaitosten tieteellisen ja yhteiskuntapoliittisen ratkaisukyvyn kannalta. Erityisen selvänä uudet vaatimukset ilmenevät kehitettäessä ratkaisuja maailmanlaajuisiin ympäristöongelmiin.

Valtion tiede- ja teknologianeuvoston katsauksessa vuosille 2001-2004  todetaan tärkeäksi laitosten kaksoisroolin edelleen kehittäminen. Sektoritutkimuslaitoksissa toteutetuissa arvioinneissa tutkimustoiminta on yleensä saanut hyvän arvosanan. Laitosten yhteiskunnallista relevanssia on pidetty tutkimuksen laatua heikompana.
Uuden tiedon välittymisessä yhteiskunnalliseen päätöksentekoon on suhde vastuulliseen ministeriöön keskeinen. Tutkimuslaitokset noudattavat toiminnassaan valtion tulosjohtamisen periaatetta, jonka mukaisesti ne sopivat vuosittain tulostavoitteensa hallinnonalansa ministeriön kanssa käymissään neuvotteluissa.
 
Julkisen sektorin tutkimuslaitokset rahoittavat toimintaansa kahdella tavoin. Suurin osa valtion laitoksissa suoritettavasta tutkimus- ja kehittämistoiminnasta rahoitetaan talousarviossa myönnetyillä määrärahoilla. Budjettivarojen lisäksi toimintaa rahoitetaan ulkopuolisella rahoituksella. Ulkopuolista tutkimusrahoitusta ovat maksullisen palvelutoiminnan kautta tuleva rahoitus sekä muualta kuin laitoksen omilta budjettiluvuilta tuleva rahoitus.

Yleisesti julkisen sektorin palvelutoiminnan periaatteena on kattaa toiminnasta aiheutuvat kustannukset. Kustannusvastaavuuteen pyrkiminen on maksullisen toiminnan yleinen periaate. Kaikki laitokset eivät tee tarkkaa eroa maksullisen palvelutoiminnan ja muun ulkopuolisen rahoituksen välillä, vaikka tätä erottelua voi pitää hyvin perusteltuna rahoittajien erilaisten intressien ja vastikkeellisuuden vuoksi. Kyky hankkia kilpailtua ulkopuolista rahoitusta, kuten Suomen Akatemian rahoitus, voidaan pitää osoittimena laitoksen korkeasta tieteellisestä tasosta. Toisaalta ulkopuolisen rahoituksen hankkimiskyky riippuu myös tutkimustoiminnan yhteiskunnallisesta ja taloudellisesta relevanssista. Nykyisessä innovaatiopolitiikassa yhteistyötä teollisuuden kanssa on korostettu aiempaa enemmän. OECD:n ”best policy practice” suosittelee tukea vahvalle sektoritutkimuksen verkostolle painottaen että kollektiivisia intressejä palvelevassa tutkimuksessa on säilytettävä minimaalinen taso

3.2 Sektoritutkimuslaitosten budjettirahoitteiset menot 1999-2000

Sektoritutkimuslaitosten nimelliset menot kasvavat 30 miljoonaa markkaa edelliseen vuoteen verrattuna. Tutkimuslaitokset saavat omien hallinnonalojensa budjetista tutkimusmenoihin vajaat 1,3 miljardia markkaa. Niiden osuus julkisista tutkimus- ja kehittämistoiminnan menoista on 17%. Laitosten tutkimusmenojen kasvuvauhti vastaa yleistä tutkimusmenojen kasvuvauhtia.

 
Neljä suurinta tutkimuslaitosta, joiden tavoitteita edellä käsiteltiin, käyttävät tutkimusmenoihinsa noin 760 miljoonaa markkaa vuonna 1999, mikä on  60% sektoritutkimuslaitoksille osoitetusta budjettirahoituksesta.

Suurimmat markkamääräiset kasvut kohdistuvat suuriin tutkimuslaitoksiin, Valtion teknilliseen tutkimuskeskukseen 11 milj. markkaa ja  Metsäntutkimuslaitokseen 19 milj. markkaa. Metsäntutkimuslaitoksen rahoituksen kasvu johtuu lähinnä siemenpuiden jalostuksen siirtämisestä ministeriöstä Metsäntutkimuslaitoksen vastuulle. Myös Työterveyslaitoksen menot kasvat 9 miljoonaa ja Geologian tutkimuskeskuksen 8 miljoonaa markkaa. Niiden suhteellinen kasvu on myös voimakkainta. 

3.3 Tutkimuslaitosten kokonaistutkimusmenot ja EU-rahoitus

Taulukossa 8 on esitetty tutkimuslaitosten kokonaistutkimusmenot. Näissä budjettirahoitteisen tutkimuksen lisäksi on otettu huomioon maksullisen palvelututkimuksen ja muun ulkopuolisella rahoituksella toteutettavan tutkimuksen menot. Niin maksullisen palvelututkimuksen kuten myös muun ulkopuolisin varoin rahoitettavan tutkimus- ja kehittämistyön osalta kyse on tavoitearviosta, joka perustuu sekä tietoon jo sovituista hankkeista että arvioon siitä kuinka laajasti rahoitusta tullaan toimintavuoden aikana saamaan ja käyttämään.

Valtion tutkimuslaitosten tutkimustoiminnan laajuus näkyy selkeimmin, kun sitä vertaa yliopistojen budjetista saamaan omaan tutkimusrahoitukseen. Edellä arvioitiin, että yliopistojen omat budjettirahoitteiset tutkimusmenot vuodelle 2000 ovat noin 2 miljardia markkaa kiinteistöinvestoinnit mukaan lukien. Tilastokeskuksen tutkimustilastossa vuodelle 1998 on ulkopuolisen rahoituksen osuus yliopistojen tutkimusrahoituksesta kasvanut jo 52 prosenttiin. Tämän uusimman tiedon perusteella voidaan arvioida yliopistojen tutkimuksen kokonaisrahoituksen kasvavan yli 4 miljardiin markkaan vuonna 2000. 

Sektoritutkimuslaitosten suoran budjettirahoituksen volyymi on 1,3 miljardia. Kun otetaan huomioon sektoritutkimuslaitosten saama ulkopuolinen rahoitus päädytään yliopistojen budjettirahoitusta selvästi suurempaan volyymiin eli noin 2,5 miljardiin markkaan. Merkittävimpänä muutoksena tutkimusrahoituksen rakenteessa vuonna 2000 voidaan pitää tutkimuslaitosten ulkopuolisen rahoituksen odotettua nopeaa kasvua vuoteen 1999 verrattuna.

Valtion teknillinen tutkimuskeskus on tutkimuslaitosten joukossa omassa luokassaan. Sen kokonaisrahoitus on  1,2 miljardia markkaa vuonna 2000. Valtion teknillisen tutkimuskeskuksen vahvuus näkyy erityisen selvästi ulkopuolisen rahoituksen hankkijana. Sen saama ulkopuolinen rahoitus on yli 2,5-kertainen budjettirahoitukseen verrattuna, yhteensä noin 850 miljoonaa markkaa. Ulkopuolisen rahoituksen osuus vastaa VTT:lle asetettua tulostavoitetta hankkia kaikesta rahoituksestaan 2/3 ulkopuolisena rahoituksena. Sektoritutkimuslaitosten budjettirahoituksesta  VTT saa noin ¼, mutta ulkopuolisesta rahoituksesta sen osuus on  ¾. Muita suuria ulkopuolisen rahoituksen käyttäjiä ovat  Maatalouden tutkimuskeskus, Metsäntutkimuslaitos, Työterveyslaitos, Kansanterveyslaitos ja Suomen ympäristökeskus, joiden yhteenlaskettu ulkopuolinen tutkimus- ja kehittämistoiminnan rahoitus on noin 250 miljoonaa markkaa. 

Suomalaiset sektoritutkimuslaitokset näyttävät menestyvän hyvin myös EU-rahoituksen hankkijana. Tutkimuslaitosten arvioiden perusteella niiden saama tutkimus- ja kehittämistoiminnan rahoitus vuonna 2000 on arvioitu noin 110 miljoonaksi markaksi. Suurimman osan tästäkin hankkii Valtion teknillinen tutkimuskeskus, jonka saama rahoitus on vajaa  60 miljoonaa markkaa. Metsäntutkimuslaitos ja Kansanterveyslaitos arvioivat saavansa noin 12,0 milj. markkaa ja Työterveyslaitos noin 8 milj. markkaa EU:n rahoitusta. Kaikki merkittävästi rahoitusta saavat tutkimuslaitokset ovat teknis-luonnontieteellisiltä aloilta STAKESia lukuunottamatta. Toisin kuin aiempina vuosina eräät humanistiseen tai yhteiskuntatieteelliseen tutkimukseen suuntautuneista tutkimuslaitoksista arvioivat saavansa rahoitusta EU:lta,  vaikka rahoitus ei volyymiltaan ole kovin merkittävää.